KASSID VIHMAS Laulude ja joonistuste autor Sofia Milkina
Siis kui tormine on õhtu, meeleolul pole lohtu,
tee juhuslikult Kukulisse viis.
Voolas seal üks väike jõgi ja elas vana tädi.
Jõe äärde vaikselt liikusime siis.
Seistes väiksel kuival alal vanadaam seal püüab kala,
püügi jaoks ju võrk ja konks on tal, konks on tal!
Tema järel mööda rada, lootes maitsvat toidupala
käivad kassis, kassid, kassid vihma all! Näu, näu, näu, näu!
Näu!
Vanadaami hääl sealt kostis: "Jooksite ehk piima kostiks,
te ju näete küll, et puudub noos, puudub noos."
Vastuseks kõik kassid hulgi ajasid siis silmad pungi,
karjatasid: "Number see on tühi loos, tühi loos.
Ujuvad jões ahvenad ja rääbised ja latikad -
hullumeelse isu üles piitsutab, piitsutab!
Vaata ise, palun väga, praegu minna lasid säga!
Nälg meid täna hoopis, hoopis ähvardab!"
Vanaproua vandus kurja, kargaks kassidele turja!
Õngenööri jõuga tõmbas - säga see, säga see!
Memmeke kuid libisedes kukkus vette plartsatades,
ja siis hüüdis: "Appi nüüd! Aidake! Aidake!"
Siis must kõuts seal tõstis käpa, hüüdis: "Ärme eite jäta!"
Vette kohe hüppasid siis kassid, siis kassid.
Vee vastu pidand viha pikka, ent eite aitame me ikka.
Jätta vana sõpra hätta ju ei passi!
Hiljem õhtul tormi kajas, oja kaldal soojas majas,
valgustas neid helgelt küünal laua peal.
Mulksus teekann ahju leegil, jõe peal pole enam keegi,
kogunesid kõik siis sooja kätte seal.
Seitse kõutsi, neli kiisut kuivavad veel mõne viivu.
Kulbilt pilku nad ei pööra, kurgus nutt, kurgus nutt.
Pole märg me eit nüüd enam, rõõmsalt katlas sööki segab,
ja lõpu poole läheneb me jutt.
Kõhud punnis, mõte väsis, neid ükshaaval uni räsis.
Maja peale laskus vaikus õhinal.
Vihm lõi trummi akna kaartel, kassid nurrusid ta saatel.
Vanaproua pesi tasse akna all.
Jutustas Pastella